ЗАГАЛЬНА ХАРАКТЕРИСТИКА СИСТЕМИ МІЖНАРОДНОГО ГУМАНІТАРНОГО ПРАВА

Савченко О.М., Міневалієва Л.І., Ковач В.О.,
Мусієнко В.А., Малишкін В.В.

ЗМІСТ

Вступ ...........................................................................................	...............2	
1.	Міжнародне гуманітарне право як галузь міжнародного публічного права .......................................................................................	
...............3	
а)	Женева, Гаага, Нью-Йорк – історія виникнення та основні етапи розвитку Міжнародного гуманітарного права (міжнародного права збройного конфлікту) .........................................................................	

...............3	
б) Поняття та джерела, основні цілі, принципи та зміст Міжнародного гуманітарного права. Норми МГП .................................	
...............7	
2.	Відповідальність за порушення міжнародного гуманітарного права ..........................................................................................................................	
...............13	
а)	Основні форми відповідальності за порушення права збройного конфлікту ...............................................................................................................	
...............13	
б)	Військові та інші види міжнародних злочинів ....................................	...............15	
в)	Римський Статут Міжнародного кримінального суду .............	...............17	
3. Стан дотримання норм і принципів Міжнародного гуманітарного права у Збройних Силах України ............................	
...............20	
а) Основний зміст керівних документів щодо вивчення, розповсюдження та застосування міжнародного гуманітарного права у Збройних Силах України ....................................................................	

...............20	
б) Напрямки діяльності керівників всіх ланок військового керівництва щодо дотримання норм і принципів МГП ..............................	
...............22	
Висновки ......................................................................................................................	...............25	
Список використаної літератури ..................................................	...............26	

III.	
ВСТУП
"Все на війні суперечить поняттю гуманності, і все в ній кличе до збереження гуманності. Завдання і зміст норм права війни заключається в тому, щоб примирити ці дві крайності".
(Олів'є Рюссбак, Париж, 1994р.)
Міжнародні домовленості, що регулюють воєнні конфлікти, укладені у різні періоди часу (основні Гаазькі конвенції датуються 1907 p. Женевські конвенції і Гаазька конвенція про культурні цінності датуються 1949 і 1954 роками. Додаткові протоколи до Женевських конвенцій та Конвенція про заборону використання деяких видів звичайного озброєння – 1977 і 1980 роками відповідно) є різними за своїм призначенням домовленостями, що належать до галузі права війни, являють собою міжнародно-правову основу ведення збройних конфліктів та бойових дій.
Держави, приєднавшись до міжнародних домовленостей в галузі права війни, зобов'язуються "за будь-яких обставин дотримуватись та забезпечувати дотримання цих домовленостей". Одним із наслідків неухильно зростаючої складності сучасних збройних конфліктів є те, що право війни також стає все більш складним, Внаслідок цього військовикам необхідно добре знати міжнародно-правову регламентацію збройних конфліктів, щоб не припуститись помилок у разі участі в бойових діях. Тому сьогодні надзвичайно актуальним стає завдання надати воїнам знання в галузі міжнародного права ведення збройного конфлікту, досягнути глибокого усвідомлення кожним військовиком необхідності дотримання вимог міжнародного права війни під час ведення бойових дій, адже без таких правових обмежень війна може дуже легко перетворитися у відверте варварство.

1. Міжнародне гуманітарне право як галузь міжнародного публічного права.
а) Женева. Гаага, Нью-Йорк – історія виникнення та основні етапи розвитку Міжнародного гуманітарного права („міжнародного права збройного конфлікту”).
Хоча міжнародне право збройного конфлікту у своєму сьогоднішньому вигляді виникло відносно не так давно, воно має довгу історію. Вже у сиву давнину полководці наказували своїм воїнам зберігати життя взятих у полон ворожих солдатів, добре поводитись з ними та інколи, після закінчення воєнних дій, сторони домовлялись про обмін полоненими. З часом ця практика перетворилась у сукупність правил, що ґрунтуються на звичаях ведення війни, тобто нормах, що підлягають дотриманню сторонами у збройному конфлікті навіть при відсутності однобічної заяви або двосторонньої угоди на цей рахунок.
Протягом довгого часу обсяг і зміст цих основаних на звичаях правил ведення війни, як і загальне право в цілому, залишались не зовсім чітко окресленими. Найбільш дієвий спосіб, що дозволяє державам шикнути такої невизначеності, полягає в укладенні угоди, тобто у напрацюванні за допомогою переговорів узгодженого тлумачення таких правил та надання їм форми міжнародне визнаних правових документів. Останні мають загальну назву угод, деякі угоди називаються інакше, наприклад "конвенція" або "протокол".
Початок процесу укладення угод про норми ведення війни можна помітити у 60-і роки XIX століття, коли з інтервалом в чотири роки відбулись дві міжнародні конференції щодо укладення угод, які належать до двох доволі специфічних аспектів права війни: одна конвенція - в Женеві у 1864 році з питання про долю солдатів, поранених на полі бою, і друга - в Санкт-Петербурзі у 1868 році, – з питання про заборону використання розривних куль для гвинтівок. Ці конференції стали початком для розвитку двох окремих (хоча і пов'язаних між собою) напрямків у праві збройного конфлікту, кожний з яких має свою мету: один (так зване "право Женеви") приділяє особливу увагу жертвам війни, тим, хто потрапив до рук супротивника (наприклад, військовополоненим), тоді як інший, так зване "право Гааги", стосується самих воєнних дій та дозволених засобів і методів ведення війни.
Значно пізніше, в 60-х і 70-х роках нашого століття, Організація Об'єднаних Націй почала активно цікавитись правом збройного конфлікту; в основному з точки зору дотримання основних прав людини під час збройних конфліктів. Це зацікавлення знайшло свій вираз у третьому напрямі, який можна умовно назвати "Нью-Йоркським напрямом".
Три напрями у розвитку права збройного конфлікту – Женевський, Гаазький, Нью-Йоркський – відіграли надзвичайно важливу роль у формуванні міжнародного права збройного конфлікту. Виникнувши як окремі напрями, сьогодні спостерігається тенденція, що полягає в об'єднанні цих напрямів в єдиний рух.
Отже, вивчаючи основні етапи у розвитку міжнародного права збройного конфлікту, доцільно дотримуватись саме такої послідовності. 
ЖЕНЕВСЬКИЙ НАПРЯМ
В середині XIX століття умови, в яких опинялись солдати, поранені на полі бою, були жахливими. Догляд за пораненими здійснювався примітивно та був у всіх аспектах недостатнім: не вистачало медичного персоналу; хірургічна та інша медична допомога надавалась, як правило, у мало придатних для цього умовах, було від сутнім уявлення про необхідну стерильність при обробці ран; не були ще винайдені антибіотики та плазма крові. Однак і це ще не все: можливо, найгіршим було те, що наполеонівські війни початку сторіччя поклали край практиці не нападати на польові шпиталі супротивника та поважати недоторканність його медичного персоналу та поранених Замість цього польові шпиталі почали піддаватись артилерійським обстрілам, а лікарів і санітарів, які виконували свій обов'язок на полі бою, перетворили у мішені для вогню із стрілецької зброї.
Також не завжди можна було розраховувати на допомогу пораненим з боку місцевого населення: неможливо було точно передбачити, яким буде результат битви, і той, хто проявляв турботу про поранених солдатів однієї із ворогуючих сторін, йшов на значний ризик: протилежна сторона могла звинуватити його в активній допомозі ворогу.
Згубні наслідки всіх цих факторів були широко відомі. Але все ж таки знадобилась ініціатива однієї людини,  підприємця із Женеви на ім'я Дж. Анрі Дюнан, щоб світ ефективно відреагував на це. У 1859 році, одразу ж після бойових дій при Сольферіно у Північній Італії, Дюнан опинився серед тисяч французьких і австрійських поранених. Протягом декількох діб він та невелика кількість добровольців робили все, що було можливим, доглядаючи за пораненими  та полегшуючи їхні страждання.
Пізніше, під впливом побаченого і пережитого, Анрі Дюнан на деякий час відійшов від активної діяльності і присвятив себе написанню книги про події того часу,  назвавши її «Спогади про Сольферіно». Опублікована в 1862 році книга миттєво привернула до себе увагу всієї читаючої Європи, особливо у вищих колах суспільства,  в яких добре усвідомлювали, що не можна далі миритись із тим становищем, що склалось. По суті Дюнан у своїй книзі показав ті конкретні кроки, які, на його думку, необхідно негайно зробити: перше – у кожній державі силами громадськості утворити національну організацію для надання існуючим військово-медичним службам допомоги у виконанні покладених на ці служби завдань, до виконання яких останні були підготовлені не найкраще; по-друге - державам укласти угоду яка б сприяла роботі новоствореної організації.
Втілення обох цих ідей відбувалось досить швидко. Вже в 1863 році декілька мешканців Женеви, серед яких був і Анрі Дюнан, заснували міжнародний комітет допомоги пораненим, який узявся за втілення подвійного завдання: створення національних товариств допомоги і укладання угоди, яка б сприяла їх праці (Комітет незабаром був перейменований у Міжнародний Комітет Червоного Хреста – далі МКЧХ). У тому ж році у Вюртемберзі було створено перше національне товариство допомоги; у 1864 році цей приклад наслідували Ольденбург, Бельгія і Прусія, у 1866 році – Нідерланди. У наступні роки подібні товариства були утворені майже у всіх країнах і отримали назву Товариств Червоного Хреста або Червоного Півмісяця.
Небагато часу знадобилось і для укладення запропонованої Дюнаном угоди. У 1864 році в Женеві за пропозицією уряду Швейцарії була скликана дипломатична. конференція, і вже 22 серпня цього ж року ця конференція прийняла Конвенцію про покращення долі поранених і хворих воїнів під час війни на суходолі. У 1899 році була укладена нова угода, яка передбачала розповсюдження дії угоди 1864 року на осіб, що потерпіли від катастрофи на морі, із складу збройних сил на морі.
У 1929 році в Женеві за ініціативою МКЧХ була скликана дипломатична конференція. Ця конференція прийняла, по-перше, значно покращену, що врахувала гіркий досвід першої світової війни, угоду про ставлення до поранених і хворих під час війни на суходолі; по-друге, на конференції була досягнута домовленість про укладення окремої конвенції про поводження з військовополоненими.
Наступним етапом удосконалення "права Женеви" стала дипломатична конференція 1949 року, що відбулась у Женеві. Вона була скликана під впливом трагічних подій громадянської війни в Іспанії і Другої світової війни. Результатом роботи цієї конференції стала заміна трьох діючих на той час Конвенцій (одна 1907 року і дві 1929 року) новими Конвенціями, в яких були значно вдосконалені існуючі раніше правила, які заповнили існуючі прогалини.
Пізніше "право Женеви" збагатилось абсолютно новою Конвенцією про захист цивільного населення під час війни. З цим додатком "право Женеви" нараховує чотири конвенції, що стосуються покращення долі поранених і хворих у регулярній армії; поранених, хворих і осіб, що зазнали катастрофи на воді, із складу збройних сил на морі; поводження з військовополоненими і захисту цивільного населення.
З плином років у чотирьох Женевських конвенціях 1949 року почали виявлятись недоліки. Спроби виправити ці недоліки співпадають з останніми за часом змінами в інших галузях права збройного конфлікту.
ГААЗЬКИЙ НАПРЯМ
Розвиток тої галузі права війни, яку за звичаєм називають "правом Гааги", почався зовсім не в Гаазі більше того, у двох містах, що розташовані досить далеко від Гааги, зокрема у Вашингтоні і у Санкт-Петербурзі.
Вашингтон був тим містом, де в 1863 році, під час громадянської війни між Північчю та Півднем (1861-1865 pp.), президент Сполучених Штатів Америки (тобто сторони Півночі у війні) оприлюднив указ, що мав назву "Інструкція польовим військам СІЛА". Текст інструкції був написаний Френсісом Лібером, що емігрував до Америки і був юристом за фахом і спеціалістом в галузі міжнародного права. В Інструкції (або як її ще часто називають "Кодекс Лібера") викладені детальні правила, що стосуються всіх аспектів війни на суходолі від способів ведення бойових дій як таких і поводження з цивільним населенням до поводження з особливими категоріями осіб, такими, як військовополонені, поранені партизани.
Хоч Кодекс Лібера формально був внутрішнім документом і передбачався для застосування в умовах громадянської війни, він став прикладом тим, хто пізніше наприкінці XIX століття, доклав зусиль на міжнародному рівні щоб створити прийнятні для більшості країн кодифікації законів і звичаїв війни. Таким чином Кодекс Лібера здійснив великий вплив на подальший розвиток подій.
Санкт-Петербург став тим містом, де у 1868 р. побачив світ документ "Декларація про відміну застосування вибухових і запалювальних куль". Ця декларація являла собою міжнародну угоду, що торкалась тільки одного, досить специфічного, аспекту ведення війни. Предметом угоди стало застосування винайдених незадовго до того розривних і запалюючих снарядів невеликої ваги. До того часу вплив нових боєприпасів, зокрема гвинтівочних розривних куль, було вже випробувано в реальних бойових діях. Використані проти живої сили супротивника нові кулі були ефективні не більше, ніж звичайні гвинтівочні: розривна куля могла вразити лише одного бійця противника, але викликані попаданням такої кулі поранення були значно важчими і завдавали пораненому нестерпного болю.
Міжнародна воєнна комісія з ініціативи уряду Росії у 1868 році в Санкт-Петербурзі "з метою обговорення можливості заборони застосування під час війні між цивілізованими державами цього роду снарядів", за невеликий час дійшла висновку, що застосування нових снарядів повинно бути заборонено.
У 1899 році, знову таки за ініціативою уряду Росії, в Гаазі зустрілись представники багатьох держав, щоб обговорити питання миру і війни. Головна мета цієї першої міжнародної конференції миру була сформульована так: створити умови для попередження в майбутньому нових війн. Сподівались, що цієї мети можна досягнути, якщо зобов'язати держави розглядати суперечки між ними на міжнародному суді, а додатково регулярно скликати міжнародну конференцію для обговорення будь-яких проблем, які можуть виникнути у зв'язку з завданням збереження миру. Перша конференція миру однак не змогла досягнути мети, оскільки умови обов'язкового арбітражу не було прийнято, хоча всіма сторонами було визнано, що міжнародний третейський суд – гарний спосіб вирішення суперечок між державами. Однак багато держав продемонстрували небажання відмовитись від права в подальшому самим вирішувати відносно кожного суперечливого питання, чи виносити його на третейський суд або ні.
Конференція 1899 р. змогла прийняти текст Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі і додаток до неї. Цей додаток містить правила, що стосуються усіх аспектів війни на суходолі, за якими сторони, що домовляються, змогли дійте згоди, за винятком питання про ставлення до хворих і поранених, тому що останні до того часу вже були предметом розгляду Женевської конвенції.
У 1907 p., як і було заплановано, зібралась Друга міжнародна конференція миру.
Основна мета – забезпечення міжнародного миру – знову видалась недосяжною. Більш того, ілюзії, які існували на цей рахунок, були зруйновані розпочатою 1914 р. Першою світовою війною, подією, що зашкодила скликанню раніше запланованої Третьої міжнародної конференції миру. Діяльність другої конференції миру у галузі права війни на суходолі звелась до незначного перегляду Конвенції і Положення 1899 р. 
Що ж стосується всього іншого, то конференція 1907 р. активно зайнялась вирішенням різноманітних питань морської війни.
У цей період в Лізі Націй, заснованій після закінчення першої світової війни, зацікавленість питаннями права війни була мінімальною. Організація утворилась для зберігання миру, передбачалось, що війни більше не буде, принаймні в Європі, що, навпаки, усі мирні держави прийдуть до роззброєння, а торгівля зброєю, що небезпечна для миру, буде припинена. Для досягнення останньої із наведених цілей конференція, що була скликана у 1925 р, в Женеві, напрацювала текст угоди про контроль над міжнародною торгівлею зброєю, яка однак так ніколи й не вступила в силу через те, що багато держав-учасниць її не ратифікували.
Що стосується розвитку права Гаага, то період існування Ліги Націй дав результати, які виявились не набагато більш значними і довготривалими. Після закінчення Другої світової війни Організація Об'єднаних Націй тривалий час являла собою те ж саме, що і Ліга Націй: всебічна увага приділялась зберіганню миру, дуже не велике зацікавлення викликало право збройного конфлікту, ще менше - право Гааги.
Єдиною значною акцією, про яку доцільно пригадати у зв'язку з підтвердженням і подальшим розвитком даної сфери права у цей ранній період, стало прийняття під час міжнародної конференції у 1954 р. в Гаазі під егідою ЮНЕСКО Гаазької конвенції про захист культурних цінностей у випадку збройного конфлікту, Залишається зазначити, що згідно з поширеною думкою, принципи і норми, що втілені в Гаазькій конвенції і Гаазькому положенні про закони і звичаї війни на суходолі 1899/ 1907 pp., були до моменту початку – Другої світової війни прийняті досить великою кількістю держав, що стали частиною міжнародного права. Після війни ця думка отримала чітке підтвердження під час судового процесу, що проводив Міжнародний воєнний трибунал в Нюрнберзі над головними воєнними злочинцями.
НЬЮ-ЙОРКСЬКИЙ НАПРЯМ
Як було зазначено вище, Організація Об'єднаних Націй у перші роки свого існування не проявила значної уваги до права збройного конфлікту. У 1949 р. це негативне ставлення проявилося у рішенні Міжнародної комісії з питань права, прерогативою якої були кодифікація і подальший розвиток міжнародного права, не включати пункт про право збройного конфлікту у порядок денний, оскільки будь-яка увага, що приділялась цій галузі міжнародного права, могла бути витлумачена як знак недовіри до здатності ООН зберегти загальний мир і безпеку.
В цей час увага світової спільноти була прикута до двох питань – покарати воєнних злочинців і проблем, що з'явилися з появою атомної бомби.
Рік 1968, "рік прав людини", окреслив початок процесу поглиблення і пожвавлення зацікавленості ООН до права збройного конфлікту. З 22 квітня по 13 травня 1968 року під егідою ООН в Тегерані зібралась міжнародна конференція з прав людини, Конференція прийняла цілу низку резолюцій з різноманітних аспектів міжнародного захисту прав людини.
Друга серія резолюцій, прийнятих Генеральною Асамблеєю у 1970 році вплинула на рішення питання про накладання заборони або обмежень на застосування деяких конкретних видів "звичайної зброї". Цей термін визначає зброю, яка не належить до класу так званої зброї масового знищення (тобто ядерної, хімічної і бактеріологічної).
Таким чином, здійснені в 70-х роках Організацією Об'єднаних Націй зусилля, спрямовані на підтвердження і розвиток права війни, виявилися успішними в трьох напрямках. Передусім вони сприяли зняттю табу на обговорення цього предмету. По-друге, вони висунули на перший план ідею захисту основних прав людини на віть під час збройного конфлікту. І, по-третє, вони зробили значний внесок в обговорення цілого ряду специфічних питань, що стосуються статусу бійців партизанських загонів, які діяли під час національно-визвольних війн.
ПОЄДНАННЯ
Прийнявши Резолюцію 2444 у 1968 p. Генеральна Асамблея раз і назавжди відкинула ідею тотальної війни як методу ведення війни супроти населення в цілому, у спробі примусити супротивника капітулювати.
З прийняттям цієї резолюції був даний старт все більше і більше набираючому оберти процесу, який скерував три напрями: "Женевський", "Гаазький" і "Нью-Йоркський" – в одне русло. Участь в цьому процесі взяли уряди, ООН і МКЧХ, а предметом обговорення були норми ведення бойових дій у рамках права Гааги, захисту жертв війни у рамках права Женеви, а також розвиток ідеї міжнародного захисту прав людини в збройних конфліктах. Подібний розвиток означав визнання чіткого зв'язку між вказаними основними частинами гуманітарного права збройного конфлікту, особливо в умовах сучасної війни.
Кульмінацією цього прискореного розвитку стала Дипломатична конференція з питання про підтвердження і розвиток міжнародного гуманітарного права, яке застосовується під час збройних конфліктів, що була скликана у 1974 р. в Женеві на запрошення швейцарського уряду.

б) Поняття та джерела, основні цілі принципи та зміст Міжнародного гуманітарного права. Норми МГП
ПОНЯТТЯ ТА ДЖЕРЕЛА МІЖНАРОДНОГО ГУМАНІТАРНОГО ПРАВА.
Міжнародні відносини характеризуються великою різноманітністю, що зумовлює потребу в певних міжнародно-правових нормах, які їх регулюють. Для міжнародного публічного права властивим є його внутрішня цілеспрямованість, наявність загальновизнаних принципів, взаємопов'язаність правових норм, погодженість рішень міжнародних організацій, обґрунтованість рішень міжнародних судових органів, а також інститутів міжнародного права.
Міжнародне гуманітарне право, як самостійна галузь міжнародного публічного права, містить всі згадані елементи, тому невипадково його називають підсистемою в рамках цілісної системи міжнародного публічного права. Розуміння суті і значення міжнародного гуманітарного права дуже важливе. Особливо це важливо зараз, коли суверенна Україна після проголошення незалежності стала повноправним суб'єктом міжнародних відносин, а Конституція України чітко визначає: "Чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою - частиною національного законодавства України" (ст. 9).
Термін "міжнародне гуманітарне право" уперше був запропонований Жаном Пікте і увійшов в назву Женевської дипломатичної конференції (1974 – 1977 pp.) з питання про підтвердження розвитку міжнародного гуманітарного права, що застосовується в період збройних конфліктів.
Міжнародне гуманітарне право виникло не за бажанням окремих осіб або держав, а внаслідок реальних суспільних процесів. Якщо розуміти первинне значення визначення міжнародного права як права у відносинах між народами (jus inter gentes), можна передбачити, що перші звичаєві норми зароджувалися ще до становлення державності, при первіснообщинному ладі. Зародившись на початку людської цивілізації ідея захисту людини від бід військового часу е актуальною і зараз.
Міжнародне гуманітарне право (іноді воно мас назву право збройних конфліктів або право війни) – це сукупність міжнародно-правових норм, які направлені на захист жертв збройних конфліктів і встановлюють заборону або обмеження методів і засобів ведення війни, а також відповідальність за порушення відповідних принципів і норм,
Об'єктом правового регулювання міжнародного гуманітарного права е суспільні відносини, які виникають в ході збройного конфлікту.
Дії щодо певного кола учасників міжнародних правових відносин і норми міжнародного гуманітарного права є загальноприйнятими універсальними нормами.
При визначенні джерел міжнародного гуманітарного права треба мати на увазі що термін "джерело права" використовується в двох значеннях: матеріальному і формальному. Матеріальні джерела – це матеріальні умови життя суспільства. Формальні джерела права – це ті форми, в яких виражені норми права. Тільки формальні джерела права е юридичною категорією і можуть бути предметом вивчення міжнародного гуманітарного права як окремої науки.
Статтею 38 Статуту Міжнародного Суду ООН встановлюється перелік джерел міжнародного права, які є основою для розгляду Судом переданої для розгляду справи. Це: міжнародні договори як загальні так і спеціальні: міжнародний звичай як доказ загальної практики, визнаної як правова норма; загальні принципи права, які визнані цивілізованими націями; судові рішення і доктрини як допоміжний засіб.
Міжнародне гуманітарне право знаходить своє відображення як у звичаєвому праві, так і у відповідних міжнародних договорах. Джерелом міжнародного гуманітарного права є в першу чергу міжнародні договори, у яких викладені правила ведення збройних конфліктів. До них відносяться чотири Женевські конвенції від 12 серпня 1949 р. про захист жертв війни, а саме: про поліпшення долі поранених і хворих в діючих арміях (І Конвенція); про покращення долі поранених, хворих і осіб, що потерпіли корабельну аварію, із складу збройних сил на морі (II Конвенція); про поводження з військовополоненими (III Конвенція); про захист цивільного населення під час війни (IV Конвенція). Зазначені Женевські конвенції отримали розвиток у двох Додаткових протоколах до них від 8 червня 1977 р.: в Додатковому протоколі І, що стосується захисту жертв міжнародних військових конфліктів; в Додатковому протоколі II, що стосується захисту – жертв не міжнародних конфліктів.
Крім того, міжнародне гуманітарне право містить ряд інших міжнародних договорів, які забороняють застосування деяких видів зброї і методів ведення війни, до яких відносяться: Санкт-Петербурзька декларація 1868 р., Гаазькі конвенції 1899 p., Гаазькі конвенції 1907 р,. Конвенція про заборону бактеріологічної (біологічної) зброї 1972 р. Конвенція про заборону або обмеження звичайної зброї 1980 p.. Конвенція про заборону хімічної зброї 1993 p. Гаазька конвенція 1954 р, про захист культурних цінностей в період збройного конфлікту, Оттавська конвенція 1997 р. про заборону застосування, накопичення запасів, виробництва і передачі протипіхотних мін та про їх знешкодження. Безумовно, міжнародний договір є основним джерелом міжнародного гуманітарного права. Особливістю міжнародних договорів у галузі міжнародного гуманітарного права є те, що їх норми в основному застосовуються під час збройних конфліктів.
Велике значення як джерело міжнародного гуманітарного права має звичай. При розгляді співвідношення звичаєвих і договірних норм міжнародного гуманітарного права слід мати на увазі, що, як правило, договірні норми, зокрема в галузі законів і звичаїв війни, ґрунтуються на міжнародних звичаях, і є їх кодифікацією. Правила вищезазначених договорів є обов'язковими для виконання і тими державами, які не є їх учасниками, як звичаєві норми. Підтвердження цього є практика Міжнародного воєнного Трибуналу в Нюрнберзі.
До джерел міжнародного гуманітарного права, які можна назвати побічними або допоміжними, слід віднести відповідні внутрішньодержавні закони.
Як джерело міжнародного гуманітарного права певне значення мають судові рішення (наприклад, принципи міжнародного права, закріплені у вироку Нюрнберзького трибуналу), а також рішення відповідних міжнародних організацій (наприклад МКЧХ).

ОСНОВНІ ЦІЛІ ТА ЗМІСТ МІЖНАРОДНОГО ГУМАНІТАРНОГО ПРАВА.

Як вже було зазначено вище гуманітарне право переслідує дві основні мети. По-перше, обмежити воюючі сторони у виборі засобів і методів ведення воєнних дій (право Гаага). По-друге, захистити осіб, які не беруть участі у бойових діях (право Женеви).
Що стосується першої мети, то відповідно До вимог міжнародного гуманітарного права забороняється застосовувати засоби і методи ведення війни, які: 1) не дозволяють проводити відмінність між комбатантами і некомбатантами; 2) призводять до зайвих пошкоджень або надмірних страждань, не виправданих безпосередньою військовою вигодою; 3) є причиною обширного, тривалого і серйозного збитку навколишньому середовищу.
Уперше принцип обмеження воюючих сторін у виборі засобів озброєної боротьби був сформульований в Санкт-Петербурзькій декларації "Про заборону вживання вибухових і запалювальних куль", в якому цей принцип був проголошений так: "Єдина законна мета, яку повинні мати держави під час війни, полягає в ослабленні військових сил ворога". Даний принцип підтвердився в Додатковому протоколі І, згідно з яким "у разі збройного конфлікту право сторін, які знаходяться в конфлікті вибирати методи ведення війни не е необмеженими, забороняється застосовувати зброю, снаряди, речовини і методи ведення воєнних дій, які заподіюють зайві пошкодження або надмірні страждання".
До заборонених засобів ведення війни відносяться: отрути, отруєна зброя; задушливі, отруйні та інші подібні гази: бактеріологічна і токсична зброя: кулі, що легко сплющуються і розвертаються в людському тілі; зброя, яка при нанесенні рани збільшує страждання людей або робить їх смерть неминучою; зброя, основна дія якої в нанесенні уражень осколками, які неможливо виявити в людському тілі за допомогою рентгенівських променів; міни-пастки і інші пристрої, схожі на дитячі іграшки або предмети медичної допомога; запалювальна зброя проти цивільного населення, населених пунктів і цивільних об'єктів; протипіхотні міни, ряд морських мін, зброя, яка мав на меті завдати шкоди природному середовищу, Міжнародне гуманітарне право забороняє застосовувати в збройному конфлікті зброю масового ураження (біологічну, хімічну), а також засліплюючу лазерну зброю. Бактеріологічна зброя відповідно до Конвенції 1972 року вилучена з арсеналів держав. Конвенція 1993 року про ліквідацію хімічної зброї передбачає знищення хімічної зброї.
Що стосується ядерної зброї, то на запит Генеральної Асамблеї ООН: «Чи дозволено з точки зору міжнародного права при будь-яких обставинах використати ядерну зброю або загрожувати її застосуванням?» Міжнародний Суд зробив такий висновок: по-перше, Суд не виявив жодної міжнародної визнаної норми, яка прямо забороняла б при будь-яких обставинах використати ядерну зброю або загрозу застосування її в ході збройного конфлікту; по-друге, Суд констатував, що будь-який випадок застосування ядерної зброї підпадає під дію норм і вимог міжнародного гуманітарного права.
В той же час, чи дозволяють останні досягнення науки і техніки створити який-небудь міцний порядок, що приймається в сфері міжнародних відносин? Якщо раніше війна мала характер воєнного зіткнення збройних сил, що протистоять один одному, то події новітньої історії дають ясно зрозуміти, що тепер війна означає тотальну мобілізацію всіх життєвих сил нації проти ворожої держави, мобілізацію, в якій бере участь весь народ. До того ж характер воєнних дій радикально змінився під впливом новітніх відкриттів і технічних розробок, що ставить людство перед питанням життя і етичного характеру.
Велике значення в міжнародному гуманітарному праві надається захисту цивільних об'єктів. Об'єктами нападу можуть бути тільки воєнні об'єкти, які згідно зі статтею 57 Додаткового протоколу І „внаслідок свого характеру, розташування, призначення або використання вносять ефективний внесок у воєнні дії і повне або часткове руйнування, захоплення або нейтралізація яких при посяганні дає явну воєнну перевагу”. Гаазька конвенція 1907 р. забороняє „атакувати або бомбардувати яким би то не було способом” незахищені міста, селища, житла. Згідно з Додатковим протоколом І „цивільні об'єкти не повинні бути об'єктом нападу або репресій”. Статтею 56 Додаткового протоколу І передбачається, що установки і споруди, які містять небезпечні сили (дамби, плотики, греблі, атомні електростанції) не повніші зазнавати нападу навіть в тих випадках, коли вони є воєнними об'єктами, „якщо такий напад може викликати вивільнення небезпечних сил і подальші великі втрати цивільного населення”, Виключення щодо цього нападу передбачаються пунктом 2 цієї статті.
Особлива увага в міжнародному гуманітарному праві приділяється правовому захисту об'єктів, що представляють історичну та культурну цінність, які виконують важливу роль в духовному житті людей. Згідно зі статтею 1 Гаазької конвенції 1954 року "Про захист культурних цінностей у разі збройного конфлікту" захисту піддягають релігійні і світські пам'ятники архітектури, археологічні об'єкти, музеї, бібліотеки, театри, тобто об'єкти, "що мають велике значення для культурної спадщини кожного народу". У відповідності зі статтею 53 Додаткового протоколу І забороняється: здійснювати будь-які ворожі акти проти тих історичних пам'ятників, творів мистецтва або місць культів, які складають культурну або духовну спадщину народів; використовувати такі об'єкти для підтримки військового потенціалу; здійснювати репресії у відношенні до таких об'єктів.
До заборонених методів ведення війни відноситься: віддання наказу "не залишати нікого в живих"; незаконне використання розпізнавальної емблеми Червоного Хреста чи Червоного Півмісяця: зрадницьке вбивство або поранення цивільного населення або осіб, які належать силам противника; вбивати або калічити ворога, який склав зброю і здався; віроломне користування парламентерським прапором, військовими знаками і форменим одягом ворога; примушувати громадян ворожої сторони до участі у воєнних діях проти їх власної країни; захоплювати заложників, здійснювати терор тощо. У той же час не забороняється використання військових хитрощів з метою ввести противника в оману, примусити його діяти необачно, наприклад, за допомогою маскування, імітування операцій і дезінформації.
Визначення збройних сил держав.
Збройні сили сторони, що перебуває у конфлікті складаються з у сіх організованих сил, груп та підрозділів, які перебувають під командуванням особи, відповідальної перед цією стороною за поведінку своїх підлеглих. Такі збройні сили підлягають внутрішній дисциплінарній системі, яка забезпечує дотримання норм МГП.
Що стосується захисту осіб, які не беріть участі у воєнних діях (право Женеви), то мова йде про захист жертв збройних конфліктів, які знаходяться під "захистом" вищезазначених Женевських конвенцій і Додаткового протоколу І. Практично всі положення Женевських конвенцій і Додаткового протоколу І в тій або іншій мірі торкаються двох основних понять "комбатант" і "особа, над якою протегують". Тільки Додатковий протокол II не передбачає особливого статусу осіб, які беруть участь в бойових діях, і не визначає жорстко категорій осіб, над якими протегують. Додатковий протокол II дає лише відмінність між особами, які беруть участь в бойових діях і особами, які не беруть участь в бойових діях. 
У статті 43 Додаткового протоколу І передбачено, що особи, які входять до складу збройних сил сторони, що знаходиться в конфлікті (крім медичного і духовного персоналу), є комбатантами, тобто вони мають право безпосередньо брати участь у воєнних діях. Важливість статусу комбатанта полягає в тому, що тільки такий статус дає право на безпосередню участь у воєнних діях, тобто право виводити з ладу або вбивати комбатантів зі складу збройних сил противника та не нести за це особистої відповідальності (хоча при цьому право вибору методів не е необмеженим), У той же час особа, яка є комбатантом, може правомірно стати об'єктом нападу, тобто правомірно може бути виведена з ладу або знищена.
Женевські конвенції і Додатковий протокол І розрізняють декілька категорій осіб, над якими протегують:
-	поранені, хворі особи, що потерпіли корабельну аварію, як зі складу збройних сил, так і цивільні особи;
-	військовополонені;
-	цивільні особи на території противника;
-	цивільні особи на окупованих територіях;
-	інтерновані цивільні особи.
Під спеціальним захистом Конвенцій знаходиться: біженці і апатриди (стаття 73 ДП І); жінки (стаття 76 ДП І); діти (статті 77 – 78 ДП І); журналісти (стаття 79 ДП І).
Правовий режим військовополонених визначений III Женевською конвенцією 1949 року "Про поводження з військовополоненими". Режим військового полону повинен забезпечувати як збереження життя військовополоненого, так і захист його прав. Згідно зі статтею 44 Додаткового протоколу І військовополоненими вважаються комбатанти, що потрапили під владу ворога.
Міжнародне гуманітарне право вимагає гуманного відношення до військовополонених; жоден з них не може бути підданий фізичному каліченню, науковому або медичному експерименту; забороняється дискримінація по причинах раси, кольору шкіри, релігії, соціального походження; умови їх розмішений в таборах повинні відповідати умовам, якими користується армія противника, розташована в тій же місцевості. Ці правила можуть розповсюджуватися і на учасників не міжнародних збройних конфліктів, тобто осіб, затриманих у зв'язку з конфліктом.
Військовополонений зберігає свій статус протягом всього періоду полону і не може позбавитися цього статусу, в тому числі з власного бажання.
Після закінчення воєнних дій і полону всі військовополонені підлягають негайній репатріації. Невиправдана затримка в репатріації є серйозним порушенням міжнародного гуманітарного права (ст. 85 Додаткового протоколу І).
Якщо особа однієї сторони попадає із полон до іншої сторони в той час, коли вона займається шпигунством, то вона не має права на статус військовополоненого (ст. 46 Додаткового протоколу І).
Згідно зі статтею 47 Додаткового протоколу І найманці не мають права не тільки па статус військовополонених, але і на статус комбатантів. 
Такій категорії осіб, над якими протегують, яким є цивільне населення, присвячена IV Женевська конвенція, правила якої доповнені Додатковим протоколом І.
Основними міжнародними  правовими принципами захисту цивільного населення є:
у мирний час або відразу ж після початку збройного конфлікту сторони можуть створити санітарні зони і зони безпеки для захисту там цивільного населення;
під час воєнних дій повинна проводитись відмінність між особами, які активно беруть участь у них (комбатантами), і цивільним населенням;
забороняється використовувати цивільне населення для прикриття воєнних дій і для захисту тих або інших військових об'єктів або районів від нападу противника;
забороняються колективні покарання, взяття заложників, залякування або терор;
основні права людини діють і під час збройних конфліктів.
Згідно з правилами IV Женевської конвенції окупована територія продовжує залишатися територією тієї держави, якій вона належала до окупації.
Міжнародне гуманітарне право проводить відмінність між збройними конфліктами міжнародного характеру і збройними конфліктами не міжнародного характеру. У разі міжнародного збройного конфлікту застосовуються чотири Женевські конвенції і Додатковий протокол І. У випадку збройного конфлікту не міжнародного характеру, який досягає певної міри інтенсивності, застосовується Додатковий протокол ІІ. У разі не міжнародного конфлікту, який не досягає певної міри інтенсивності, застосовується стаття 3, загальна для чотирьох Женевських конвенцій. Міжнародне гуманітарне право не застосовується у разі внутрішнього безладдя (окремі акти безладдя).
Відповідно до статті 1, яка є загальною для всіх Женевських конвенцій і Додаткового протоколу І, держави, які є учасниками цих Конвенцій, у тому числі і Україна, зобов'язані не тільки дотримуватися правил вказаних договорів, але і примушувати всі інші держави їх виконувати при будь-яких обставинах. Це правило може служити вагомим аргументом на користь визнання імперативності норм і принципів міжнародного гуманітарного права.
Воюючі сторони зобов'язані в період збройного конфлікту забезпечувати правовий захист жертв війни: поранених, хворих, осіб, що зазнали аварії на судні, військовополонених, цивільного населення, тобто надавати їм такого статусу, який гарантував би гуманне поводження з ними і виключав насильство, знущання над особистістю.
Норми МГП стосовно жертв війни забороняють:
-	замах на життя та фізичну недоторканність, зокрема, всілякі види вбивства, каліцтва, жорстоке поводження, тортури та знущання;
-	колективні покарання;
-	замах на людську гідність, зокрема, зневажливе та принизливе поводження;
-	проведення медичних або наукових експериментів; 
-	застосування покарання без попереднього судового рішення, ухваленого належним чином встановленим судом, при наявності судових гарантій, визнаних необхідними цивілізованими націями;
-	перетворення цивільного населення або окремих цивільних осіб на об'єкт нападу; 
-	здійснення нападу невибіркового характеру, що торкається цивільного населення або цивільних об'єктів, коли відомо, що такий напад є причиною надмірних людських втрат, поранень серед цивільних осіб або завдасть збитків цивільним об'єктам;
-	здійснення нападу на установки або будівлі, які утримують небезпечні сили, коли відомо, що такий напад стане причиною надмірних людських втрат, поранень серед цивільних осіб або завдасть збитків цивільним об'єктам.
(Стаття 3 Першої, Другої, Третьої і Четвертої Женевської конвенції; стаття 12 Другої Женевської конвенції і статті 13-16 Третьої Женевської конвенції, статті 27, 31-33 Четвертої Женевської конвенції, а також статті 11, 51, 75-78, 79 і 85 Додаткового протоколу І до Женевських конвенцій).
Завдання сил Міністерства надзвичайних ситуацій (МНС) держави в період війни.
Діяльність сил МНС має суворо відповідати нормам МГП і спрямовуватись на те, щоб захищати цивільне населення від небезпек і допомогти йому усунути безпосередні наслідки воєнних дій або лих, а також створити умови, необхідні для виживання.
-	оповіщення;
-	евакуація;
-	здійснення рятувальних робіт;
-	медичне обслуговування;
-	боротьба з пожежами;
-	виявлення та зазначення небезпечних районів;
-	організація та проведення заходів знезаражування та інших заходів захисту;
-	термінове надання притулку населенню та його забезпечення;
-	надання термінової допомога щодо відновлення і підтримання у районах лиха, а також з відновлення необхідних комунальних служб;
-	термінове поховання трупів;
-	збереження об'єктів, конче необхідних для виживання.
ОСНОВНІ ПРИНЦИПИ МІЖНАРОДНОГО ГУМАНІТАРНОГО ПРАВА:
-	принцип військової необхідності – бойові дії повинні бути виправдані з військової точки зору, дії, які не визначені військовою необхідністю – заборонені;
-	принцип гуманності – забороняється чинити страждання, наносити ураження та. створювати руйнування, які не сприяють виконанню бойових завдань;
-	притиш розмірності – забороняється чинити страждання та створювати руйнування, які перевищують міркування військової необхідності;
-	принцип відмінності – за будь-яких умов проводити відмінність між тими, хто воює, та тими, хто не воює, між цивільними і військовими об'єктами.
Загалом „міжнародне гуманітарне право базується на деяких фундаментальних принципах, загальних для міжнародного права у цілому, їх можна підсумувати таким чином:
1. Особа, яка не бере, або більше не бере активну участь у воєнних діях, має право па життя, на не посягання на її фізичний і психічний стан.
2. Забороняється вбивати або ранити супротивника, який здається або більше не бере активну участь у бойових діях.	
3. Поранених і хворих мають підбирати і доглядати сторони конфлікту, під чию владу вони потрапили. Це право про захист поширюється па медичний персонал, Символ такого захисту (червоний хрест і червоний півмісяць) має завжди поважатися.
4. Військовополонені й цивільні особи, над якими властен супротивник, мають право на життя, на повагу їхньої гідності, особистих прав і переконань. Вони мають бути захищені від усіх актів насильства.
5. Усі особи мають основні гарантії на юридичний захист. Не допускається по відношенню до кожної особи фізичних або психічних тортур, фізичного покарання, жорстокого або принизливого ставлення.
6. Сторони конфлікту і їхні збройні сили не мають необмеженого вибору засобів і методів ведення бойових дій. Забороняється використовувати зброю і методи ведення бойових дій, які можуть спричинити невиправдані втрати або невиправдані страждання.
7. Сторони конфлікту завжди мають розрізнювати цивільне населення і комбатантів з там, щоб не завдавати збитків цивільному населенню і майну. Цивільного населення не атакують. Дозволяється атакувати лише військові об'єкти.
ОТЖЕ, НОРМИ МГП, ЯКІ МІСТЯТЬСЯ В ЖЕНЕВСЬКИХ КОНВЕНЦІЯХ, ДОГОВОРАХ ВИЗНАЧАЮТЬ:
-	заборонені методи ведення війни;
-	заборонені засоби ведення війни;
-	заборонені дії по відношенню до жертв війни;
-	завдання сил МНС в період війни;
-	визначення збройних сил держав;
-	обов'язки військового командування по забезпеченню дотримання норм МГП.

2. Відповідальність за порушення міжнародного гуманітарного права
а) Основні форми відповідальності за порушення права збройного конфлікту.
Відповідальність за порушення міжнародного гуманітарного права можна розглядати як колективну відповідальність або як індивідуальну відповідальність конкретних правопорушників. Обидві форми відповідальності знайшли своє відображення в існуючій сукупності правових норм.
Колективна відповідальність сторін за порушення права збройного конфлікту може мати різні форми. В першу чергу вона виявляється тоді, коли одна з сторін, що знаходяться у конфлікті, виявивши факт порушення певної правової норми або сукупності норм, не вважає себе більше зобов'язаною поважати цю норму або сукупність норм. Подібна реакція рівнозначна, жорсткому дотриманню принципу негативної взаємності. Автори Женевських конвенцій 1949 р. поклали заборону дії цього грубого принципу, встановивши в загальній статті 1, що сторони зобов'язані дотримуватися положень Конвенцій "за будь-яких обставин".
В той час, коли стовідсоткова дієвість цього положення викличе сумнів навіть в контексті права Женеви, щодо Гаазького права про це взагалі не може бути і мови. Гаазькі домовленості не містять положення, яке виключало б принципи негативної взаємності; сумнів є особливо виправданим у тих випадках, коли порушення певних норм може забезпечити винній стороні реальну військову перевагу. Дійсно, важко погодитися з тим, що воююча сторона повинна буде змиритися з негативними наслідками, які можуть наступити для неї після застосування противником хімічної зброї, в той час як вона має потенціал адекватного відповідного удару і може таким чином встановити військову рівновагу.
Однак, хоча принцип взаємності дуже поганий, є в нього і позитивний аспект. Наприклад, повага до норм права однією стороною тягне за собою таке ж саме відношення до права з іншого боку. Цей позитивний аспект принципу взаємності можна, як і його негативний аспект, проілюструвати на прикладі хімічної зброї: хоча під час Другої світової війни хімічну зброю мали обидві сторони, жодна з них фактично не застосовувала її.
Репресалії, або відповідні заходи воюючих сторін, другий прояв принципу колективної відповідальності. Репресалії - це свідоме порушення певної норми права збройного конфлікту, здійснене однією із сторін, що знаходиться у конфлікті, з метою примусити владу супротивної сторони припинити політику порушення тієї ж самої або іншої норми з того ж закону.
Згідно із звичаєвим правом збройного конфлікту, репресалії, які застосовуються воюючими сторонами, належали до офіційно визнаних заходів з забезпечення дотримання законності.
Однак ці заходи нерідко призводили до ескалації конфлікту та, крім того, завжди існувала можливість того, що вони торкнуться не справжніх винних в порушенні осіб, а зовсім сторонніх. Тому право воюючих сторін застосовувати репресалії стало піддаватися все більшим обмеженням. Так, репресалії по відношенню до осіб та майна під заступництвом заборонені у всіх чотирьох Женевських конвенціях 1949 року та в Гаазькій конвенції 1954 р. про захист культурних цінностей.
Третій вид колективної відповідальності у вузькому, техніко-правовому розумінні полягає у фінансовій відповідальності держави за шкоду, яку вона заподіяла неправомірними діями.
У 1907 році цей вид відповідальності держав був офіційно включений до Гаазької конвенції про закони та звичаї війни на суші: як передбачено статтею 3, воююча сторона, відповідальна за порушення правил, встановлених Положенням, «повинна буде відшкодувати збитки, якщо є для цього підстави». В статті записано, що подібну відповідальність вона несе, зокрема, "за всі дії, скоєні особами, що входять до складу її збройних сил".
На практиці ідея фінансової відповідальності держави за порушення норм права збройного конфлікту рідко призводить до будь-яких значних результатів. У крайньому випадку мирна угода може покласти на переможену сторону обов'язок виплатити переможцю велику суму як репарацію за фінансові витрати, які сталися внаслідок війни. Ясно, що обсяг репарацій буде значно менше сукупних фінансових витрат, які понесла ця сторона. В довершення всього, зазнавши поразку, сторона може бути примушена не тільки зректися будь-яких претензій з відшкодування збитків, які вона могла б мати до переможця, але буде вимушена прийняти будь-які претензії, які її громадяни могли б мати до переможця, на свій рахунок.
Основні значення різних видів державної відповідальності полягають в їх стримуючому впливі. Усвідомлення того, що будь-яке порушення права збройного конфлікту* веде до відповідальності держави, може стати для влади додатковим стимулом до того, щоб дотримуватись та примушувати дотримуватись цих законів, Зрозуміло, що тиск на владу ззовні може значно посилити цей вплив.
Як і у випадку з колективною відповідальністю за порушення права збройного конфлікту, ідеї індивідуальної відповідальності за військові злочини не завжди надається однакового значення. Практично ця ідея здійснювалась більш за все після Другої світової війни у вигляді масового, але однобічного судового переслідування та покарання військових злочинців держав, що зазнали поразки.
В Гаазьких конвенціях 1899 та 1907 pp. про закони і звичаї війни на суші нічого не сказано з приводу індивідуальної кримінальної відповідальності за порушення доданих до них Положень. Однак з цього не випливає, що така індивідуальна відповідальність суперечила б намірам сторін, що домовляються, навпаки, правомочність держав по відношенню до покарання громадян своєї країни чи громадян противника за вчинення військових злочинів давно вже перетворилася в визнану частину звичаєвого права в такій мірі, що навіть не виникало потреби в спеціальному підтвердженні її міжнародною угодою.
Очевидно, що правомірність та обов'язковість засудити та покарати за вчинення певних злочинів – зовсім різні речі. Що стосується переслідування за військові злочини, то існуючі у звичаєвому праві обов'язки можуть торкнутися тільки громадян своєї країни. Яких-небудь загальних обов'язків переслідувати в судовому порядку конкретних осіб тієї чи іншої держави; крім своїх громадян, не передбачено. Не було це передбачено і Конвенціями про закони та звичаї війни 1899 р. та 1907 р.
І все ж думка про такі обов'язки виникла вже в той час: прийняття державою законодавчих заходів з припинення деяких порушень було вперше сформульовано у тексті Женевської конвенції 1906 р, про поліпшення долі поранених і хворих воїнів під час війни на суші, а в наступному році на Другій Гаазькій конвенції миру аналогічне положення було включене до Гаазької конвенції про застосування Женевської конвенції – до війни на морі. В 1929 році ця ідея мала подальший розвиток в Женевській конвенції про поліпшення долі поранених і хворих воїнів під час війни на суші. З іншого боку. Конвенція про військовополонених, яка була прийнята на тій же Конференції, як і раніш, не згадувала про індивідуальну кримінальну відповідальність.
Нарешті, у 1949 р. у текст усіх чотирьох Женевських конвенцій були внесені досконало розроблені положення про обов'язки держав забезпечувати кримінальні санкції та переслідування стосовно порушників міжнародного гуманітарного права. Кожна Конвенція містить точне визначення дій, які входять до складу "серйозних порушень" цієї Конвенції.
Серйозними порушеннями вважаються: вбивства, тортури, розправа без суду над особами, що користуються заступництвом, напади на цивільне населення, спрямування воєнних операцій проти устаткування під захистом або місцевостей, які не обороняються, віроломне використання емблеми Червоного Хреста, депортація населення окупованої території, утримання заручників. Протокол І доповнює Конвенції додаючи в статті 85 до переліку порушень, які вже наявні в Конвенціях, ще декілька тяжких порушень. Як тяжкі кваліфікуються порушення, якщо вони вчинені умисно і заподіяли смерть, каліцтва чи завдали серйозної шкоди здоров'ю: атаки на цивільне населення; не вибіркова атака чи атака на споруди або установки, які містять у собі небезпечні сили, коли відомо, що така атака призведе до надмірного ушкодження цивільних об'єктів.
Кожна країна, що підписала Конвенції, бере на себе зобов'язання ввести в своєму законодавстві в дію норми, що забезпечували ефективне кримінальне переслідування осіб, які скоїли або наказали скоїти ті чи інші серйозні порушення, що передбачені Конвенціями. Кожна держава також зобов'язується розшукувати осіб, що звинувачуються в тому, що вони скоїли або наказали скоїти вищенаведені серйозні порушення.
На сьогоднішній день практичний ефект цих положень є зовсім незадовільний. Зовсім небагато держав ввели в своє законодавство спеціально передбачені кримінальні санкції проти осіб, винних у серйозних порушеннях, у відповідності з вимогами Конвенцій. В багатьох державах вважають, що їх кримінальне законодавство цілком забезпечує судове переслідування осіб, що скоїли серйозні порушення. 
В главі XI "Військові злочини" Кримінального кодексу України знайшли свій відбиток обов'язки держави з виконання Женевських конвенцій щодо кримінального переслідування осіб, винних у серйозних порушеннях. Статті 260 – 263 передбачають кримінальну відповідальність за мародерство, насильство над населенням у районах воєнних дій, погане поводження з військовополоненими, незаконне носіння знаків Червоного Хреста і Червоного Півмісяця та зловживання ними. Але треба вказати, що хоча закон ставить покарання в залежність від обтяжуючих обставин злочину, але іноді ступінь скоєних злочинів не знаходить адекватного співвідношення з відповідальністю за їх порушення. Прикладом може служити стаття 262 КК України. Ця стаття передбачає за погане поводження з військовополоненими покарання у вигляді позбавлення волі на строк від одного до трьох років, навіть шли таке поводження знаходить прояв у спричиненні тілесних ушкоджень, катуванні та інших проявах жорстокості стосовно військовополонених.
Що стосується обов'язків з розслідування порушень та покарання винних, то тут справи ще гірші. З моменту вступу в силу Женевської конвенції у жовтні 1950 року жодних дій такого роду по відношенню до підозрюваних, що не є громадянами даної держави, практично не було здійснено, і навіть судові процеси, що були проведені по відношенню до громадян відповідних держав, залишилися рідким виключенням. Свіжим прикладом можуть стати події навколо Боснії та Герцеговини або ж Чечні.
Гаазька конвенція про захист культурних цінностей у разі збройного конфлікту 1954 р. теж містить положення про санкції за порушення цієї конвенції. Але випадки виконання взятих на себе обов'язків з приведення у відповідність кримінального законодавства е поодинокими.
б) Військові та інші види міжнародних злочинів.
Поняття відповідальності за військові злочини остаточно склалося після Другої світової війни.
Злочини, які скоїли нацисти під час війни, викликали справедливий гнів усіх народів, Навіть найзавзятіші противники розробки системи норм про міжнародно-правову відповідальність не змогли перешкодити ствердженню та розвитку теорії відповідальності за військові злочини.
8 серпня 1945 року в Лондоні була підписана-угода між урядами союзних держав про переслідування та покарання головних військових .злочинців. В основу цієї угоди була покладена Московська декларація від ЗО жовтня 1943 року, в якій говорилося, що німецькі солдати та офіцери, які скоїли умисні злочини та відповідальні за такі злочини, будуть передані та засуджені судами країн, на території яких вони скоїли злочин.
У відповідності з Угодою від 8 серпня 1945 року для розгляду справ головних військових злочинців, злочини яких не пов'язані з певним географічним місцем, створювався Міжнародний військовий трибунал. Статут Міжнародного військового трибуналу, який став частиною Угоди, встановлював склад міжнародних злочинів, які тягнули за собою міжнародну відповідальність, та вводив в міжнародне, право визначення:
злочини проти миру: планування, підготовка, розв'язання або ведення агресивної війни або війни, яка порушує міжнародні угоди, або участь у загальному плані або змові, спрямованих на здійснення будь-яких вищезгаданих дій;
військові злочини: порушення законів та звичаїв війни. До цих порушень належать вбивства, тортури цивільного населення окупованих територій, вбивства та тортури військовополонених або осіб, що знаходяться в морі, вбивства заручників, пограбування суспільної або особистої власності, безглузде руйнування міст та сіл та інші злочини; 
злочини проти людяності: вбивства, знищення, поневолення, заслання або інша жорстокість, які здійснюються у відношенні цивільного населення до або під час війни, або переслідування з політичних, расових або релігійних мотивів.
Згідно з розробленим Статутом Міжнародного військового трибуналу в 1945-1946 роках в Нюрнбергу відбувся судовий процес над головними німецько-фашистськими військовими злочинцями. Трибунал, який складався з юристів країн антигітлерівської коаліції, засудив 12 злочинців до смертної кари, 7 – до тривалих строків ув’язнення. 
На основі Потсдамської декларації та рішення Московської наради міністрів
закордонних справ С-РСР, США та Великобританії (1945 р.) був створений також Токійський військовий трибунал для суду над головними японськими військовими злочинцями, В результаті процесу, який проходив у Токіо (1946 – 1948 pp.) 7 підсудних були засуджені до смертної кари, а 21 – до різних строків ув'язнення.
Принципи Нюрнберга та Токіо справили великий вплив на подальший розвиток міжнародного права в галузі переслідування військових злочинців.
У своїй резолюції від 21 листопада 1947 року Генеральна Асамблея Організації Об'єднаних Націй, виходячи з принципів міжнародного права, визнаних у Статуті Нюрнберзького трибуналу та в його вироку, доручила Комісії міжнародного права скласти проект Кодексу злочинів проти миру та безпеки людства. Такий проект був прийнятий Комісією у 1954 році і направлений на розгляд Генеральній Асамблеї ООН, Однак Генеральна Асамблея відклала його розгляд до того часу, поки не буде визначене поняття агресії, що було зроблено лише в 1974 році. Робота над проектом поновилася лише в 1982 році. Розглянувши декілька доповідей з цього питання, комісія на 43-й сесії 1991 році в попередньому порядку прийняла у першому читанні проекти статей Кодексу злочинів проти миру та безпеки людства.
Принципи Статуту Нюрнберзького трибуналу значно вплинули і на розвиток міжнародного права про видачу військових злочинців, незастосування строку давності до військових злочинів.
Конвенція про незастосування строків давності до військових злочинів та злочинів проти людства, що була прийнята Генеральною Асамблеєю ООН у 1968 році остаточно закріпила принципи Нюрнбергу.
І ще одному питанню в міжнародно-правовому аспекті відповідальності за порушення законів та звичаїв війни надається велике значення. Це відповідальність за виконання злочинного наказу, внаслідок якого були порушені норми міжнародного гуманітарного права.
Міжнародний військовий трибунал у своєму вироку проголосив, що більшість звинувачених заявили у свій захист, що вони виконували накази і виходячи з цього, не несуть відповідальність за дії, що були здійснені під час виконання цих наказів. Трибунал підкреслив, що той факт, що солдат розстрілював та катував, підкоряючись наказу та порушуючи міжнародні закони війни, ніколи не визнавався важливим аргументом проти засудження за такі дії,
Ці принципи знайшли продовження у Додаткових протоколах 1977 р. до Женевських конвенцій 1949 року. Будь-яка особа, що видала наказ, який порушує положення Конвенцій та протоколів, є винною у здійсненні військового злочину. Виконавець такого наказу також є злочинцем.
Протоколи підтвердили правила Статуту Нюрнберзького трибуналу, і, зокрема статті 8, яка встановлює, що "той факт, що підсудний діяв за розпорядженням уряду або наказу начальника, не звільнює його від відповідальності".
Стаття 60 Конституції України, яка є однією з найдемократичніших конституцій, визначає: «Ніхто не зобов'язаний виконувати явно злочинні розпорядження чи накази. За віддання і виконання явно злочинного розпорядження чи наказу настає юридична відповідальність». Ці конституційні положення знайшли своє, відображення у відповідних статутах Збройних Сил України. Так, у ст. 6 Дисциплінарного статуту ЗС України передбачено: "Право командира – віддавати накази і розпорядження, а обов'язок підлеглого – їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк".
У ст.36 Статуту внутрішньої служби ЗС України визначено: "Командир (начальник) відповідає за відданий наказ, його наслідки та відповідність законодавству, а також за невжиття заходів для його виконання, за зловживання, перевищення влади чи службових повноважень. За віддання і виконання явно злочинного наказу (розпорядження) винні особи притягаються до відповідальності згідно із законом".
Працюючи над проектом Кодексу злочинів проти миру та безпеки людства, Комісія міжнародного права підняла питання про створення міжнародного органу кримінального правосуддя.
У 1992 році Комісія на своїй 44-й сесії створила робочу групу з питання про міжнародну кримінальну юстицію.
Практичним втіленням цієї роботи можна, вважати створення міжнародних трибуналів згідно з рішенням Ради Безпеки ООН у 1993 та 1994 роках (для засудження осіб, винних у вчиненні злочинів на території колишньої Югославії та в Руанді).
Створення цих трибуналів стало значним етапом в розвитку міжнародного гуманітарного права. Воно надало можливість здійснювати контроль за дотриманням норм міжнародного гуманітарного права та кримінального переслідування осіб, відповідальних за грубе порушення цього права. 
Діяльність міжнародних кримінальних трибуналів говорить про те, що на міжнародному рівні боротьба з грубими порушеннями міжнародного гуманітарного права більш не є суто теоретичним поняттям. Двадцять один обвинувачений та підозрюваний, що були доставлені в Трибунал по Руанді та декілька обвинувальних вироків, що були винесені Трибуналом по колишній Югославії, говорять про дієвість цих міжнародних органів.
Наступним кроком в цьому напрямку стало прийняття 18 липня 1998 року в Римі Статуту Міжнародного кримінального суду.
в) Римський Статут Міжнародного Кримінального Суду.
За статистикою ООН, якщо у кожному збройному конфлікті часів І Світової війни жертв серед цивільних осіб, особливо жінок і дітей, було 15%, під час II Світової війни вже 50%, то під час будь-якого сучасного військового конфлікту, незалежно – міжнародного чи внутрішнього, відсоток жертв серед цивільного населення перевищує вже 80%.
Тому створення міжнародного спільного Міжнародного Кримінального Суду як постійно діючої правничої організації, метою якої буде розслідування, затримання, обвинувачення і, якщо доведена провина, покарання тяжких злочинів проти прав людини згідно з нормами міжнародного права (у тому числі і mих злочинів, які не враховуються Женевськими конвенціями, як: ...геноцид, інші злочини проти людства, військові злочини, здійснені під час внутрішніх конфліктів та громадянських воєн).
У 1996 р. було призначено комісію з заснування Міжнародного Кримінального Суду, а 17 липня 1998 р. дипломатична конференція держав-членів ООН прийняла Римський Статут Міжнародного Кримінального Суду, що стало рішенням про офіційне створення цього правового інструменту.
"За" Статут проголосувала переважна більшість делегацій держав-учасниць – 120, 7 проголосували "проти", а 21 – утрималась.
У цьому Статуті визначено злочини, підсудні Міжнародному Кримінальному Суду, а також описано, як саме Суд буде працювати, і як повинні з ним співпрацювати держави, що визнали його юрисдикцію. На липень 2003 р. його ратифікували 33 держави і підписали 86.
Подолання безкарності – теж особлива тема, яка набула ще більшої актуальності після 16 жовтня 1998 p., коли англійська поліція заарештувала Августе Піночета Уґарте. Цю подію вітали мільйони людей, для яких ім'я Піночета Угарте було синонімом тортур, вбивств та політичних репресій.
Нарешті стало зрозуміло, що навіть ті, хто керує державами і користується абсолютною владою, більше не мають імунітету від переслідувань. Це підтвердили також арешт Слободана Мілошевича у березні 2001 p., Хіссейна Хабре, колишнього керівника Республіки Чад, у 2000 р. та президента Республіки Ірак – Саддама Хусейна у 2003 р. 
Сьогодні злочинцям важче сховатися – правозахисники переслідуватимуть їх, куди б вони не приїхали. Адже коли високопосадові злочинці уникають відповідальності, рани їхніх жертв ніколи не загояться, суспільство буде отруєне зсередини, а інші посадовці упевнюватимуться у тому, що їм усе дозволено.
Без справедливості, без покарання злочинців, без відшкодування збитків жертвам не буде ні примирення, ні миру в суспільстві, а зачароване коло насильства і надалі крутитиметься.
Міжнародний Кримінальний Суд має бути першим міжнародним органом, який переслідуватиме і каратиме не державу, а конкретну особу, бо кожний із цих злочинів в історії людства учинили конкретні люди, які мали помічників і виконавців. Міжнародному Кримінальному Суду будуть підсудні такі злочини: геноцид (ст.6 Римського Статуту) – дії з наміром знищити, повністю або частково, будь-яку етнічну, національну, расову або релігійну групу як таку; злочини проти людства (ст.7) – дії у межах, широкомасштабних або систематичних свідомих нападів на цивільних осіб; військові злочини – істотні порушення положень женевських конвенцій як у міжнародних, так і у внутрішніх конфліктах; агресія – визначення цього злочину ще не сформульовано, насамперед внаслідок суттєвих розбіжностей між пропозиціями мусульманських держав Близького Сходу, з одного боку, та США і Ізраїлю, з іншого, а також інші серйозні .злочини проти прав людини – тортури, масові зґвалтування, політичні вбивства, позасудові страти тощо. 
Одним із найсерйозніших злочинів, інакше кажучи, "злочином над злочинами", яким буде займатися Міжнародний Кримінальний Суд, є геноцид, Вперше термін вжив у сучасному сенсі Рафаель Лемпкін у 1944 р. в книзі "Вісь Берлін-Рим: управління окупованою Європою". Це слово фактично є гібридом з грецького слова "генос", що означає расу, національність або плем'я, та латинського суфіксу "цид", що означає вбивство. Навіть під час Нюрнберзького процесу геноцид не був виразно визначений як злочин, незважаючи на те, що це слово часто вживалося в обвинувачувальних промовах.
Концепція ".злочинів проти людства" народилася у 50-х роках XIX століття. Перший список таких .злочинів був укладений під час Першої Світової війни, але як інструмент міжнародного права ця концепція сформувалася лише після 1945 року»
До злочинів проти людства Римський Статут відносить злочинні дії, а саме:
- вбивства;
- знищення (не лише масштабні вбивства, але й позбавлення людей їжі чи медикаментів з метою їхнього знищення);
- поневолення (примус до рабства чи продаж у рабство);
- депортація або примусове переселення людей з місць, де вони проживають;
-	незаконні ув'язнення або інші серйозні порушення права на свободу пересування;
-	заборонені нормами міжнародного права, тортури, зґвалтування, примусова проституція, примусова вагітність, примусова стерилізація або інша тяжка форма сексуального насильства;
-	переслідування певної групи людей з політичних, расових., національних., етнічних, культурних, релігійних, гендерних чи інших причин з порушенням універсальних норм міжнародного права; 
- примусові зникнення (арешт чи викрадення осіб з дозволу держави або політичної організації), апартеїд (режим систематичного домінування, та придушення певних расових груп іншими) та інші свідомі негуманні дії, що викликають фізичні та психічні страждання.
Причому Римський Статут зазначає, що злочинами проти людства вважаються і дії вчинені у мирний час без будь-якого зв'язку із збройними конфліктами.
Військові .злочини є найстарішими серед групи злочинів, підсудних Міжнародному Кримінальному Суду. За них карали ще за часів Середньовіччя, Перше юридичне визначення військових злочинів запропонував Авраам Лінкольн у 1863 р. під час Громадянської війни у США, їхнє визначення міститься також у численних Конвенціях, які складають засади міжнародного гуманітарного права - гаазьких (1907) та женевських (1949).
На відміну від злочинів проти людства. Суд повинен займатися військовими злочинами навіть у тому разі коли вони є одиничними діями окремих осіб, а не частиною державної політики.	
Перш за все. Суд діє у випадках порушення норм захисту цивільних осіб, викладених у чотирьох Женевських конвенціях і перелічених вище.
По-друге, Суд займається і іншими військовими злочинами, які не знайшли відображення у Женевських конвенціях, тобто: свідомими нападами на цивільне населення та цивільні об'єкти, місії гуманітарних організацій, медичні та навчальні заклади, культові споруди, історичні монументи (якщо ці споруди не є військовими об'єктами), а також нападами, які можуть побічно викликані смерть великої кількості цивільних осіб та знищення їхнього майна (наприклад, бомбардування чи масований артобстріл населених пунктів); завданням ушкоджень беззахисним людям - вбивство, каліцтво чи знущання з поранених чи полонених, принизливе з ними поводження, зґвалтування чи інші види сексуального насильства, використання їх як "живих щитів"; застосуванням заборонених методів ведення війни – голода отруєної зброї, певних газів, розривних куль, використання у військових діях дітей до 15 років тощо.
Римський Статут також містить значну кількість положень, про забезпечення справедливості для дітей, визнаючи певні злочини, спрямовані проти дітей; вилучення дітей від батьків, торгівля дітьми, залучення дітей до 15 років у військові конфлікти тощо. Статутом передбачені спеціальні заходи захисту дітей-жертв та свідків, у тому числі від психологічних травм. Міжнародному Кримінальному Суд)' не може бути підсудна жодна особа, якій на момент скоєння злочину не виповнилося 18 років.
Римський Статут передбачає досить значний річний бюджет Суду – близько 100 мільйонів доларів. Однак ці витрати не такі уже й значні порівняно з ціною, яку доводиться платити державам світу за розслідування і покарання звичайних злочинів.
Найголовнішим досягненням системи справедливості яка постає із створеннями Міжнародного Кримінального Суду, є фундаментальні гарантії справедливого суду згідно із нормами міжнародного права і визнання права будь-якої особи, звинуваченої у злочинах, так як, Римським Статут навіть крайнє захищає права звинувачуваних, ніж інші міжнародні угоди і, ясна, річ, не передбачає смертної кари для засуджених. 
Незважаючи на прийняті "правила гри", міжнародна правозахисна спільнота доволі скептично ставиться до ролі Ради Безпеки у питанні передачі справ до Суду. Нестача коштів та політичні розрахунки занадто часто беруть тут гору над проблемами прав людини, і це дуже добре видно на прикладі небажання Ради Безпеки створювати інші міжнародні ситуативні трибунали, окрім тих. що діють у Руанді та Югославії, незважаючи на ефективність останніх.
Тобто сьогодні міжнародна справедливість практично зведена до покарання злочинів, які сталися у двох специфічних регіонах упродовж певного часу. Від 1993 р. Рада Безпеки ООН не спромоглася заснувати подібні трибунали по Комбоджі, Чечні, Східному Тімору, Іраку, Ліберії, Сьєра Леоне та Самалі. Це доводить, що навряд чи багато справ буде передано до Суду Радою Безпеки ООН.
Тому єдиний шлях до створення стабільної і ефективної системи світової справедливості – це спонукання якомога більшого числа держав до ратифікації Римського Статуту.
Як розглядається питання з Міжнародним Кримінальним Судом в Україні?
Україна підписала Римський Статут у січні 2000 р.; але далі справа затягнулася. Римський Статут пройшов перше читання у Верховній Раді, і була створена робоча група з представників кількох міністерств і відомств, які мали вивчати Статут на предмет відповідності Конституції України та готувати Закон про Ратифікацію. До цієї групи увійшли представники Міністерства юстиції, Міністерства, закордонних справ. Міністерства оборони. Міністерства фінансів тощо. 
Під час вивчення матеріалів учасники Робочої Групи розкололися. Частина, об'єднана навколо Міністерства Юстиції, вважає Римський Статут таким, що суперечить Конституції України, і щоб його ратифікувати начебто потрібно внести зміни до Конституції, а це довгий процес. Інша група, солідарна з позицією Міністерства Зовнішніх Справ, вважає, що жодних суперечностей немає, і Закон про ратифікацію можна приймати. Після тривалих суперечок робоча група розробила конституційне подання та у вигляді листа направила його до Президента, як гаранта Конституції. На даний час це питання в процесі розгляду.

3. Стан дотримання норм і принципів Міжнародного гуманітарного права у Збройних Силах України.
а) Основний зміст керівних документів щодо вивчення, розповсюдження та застосування міжнародного гуманітарного права у Збройних Силах України.
ВИТЯГ З НАКАЗУ НАЧАЛЬНИКА ГЕНЕРАЛЬНОГО ШТАБУ ЗБРОЙНИХ СИЛ УКРАЇНИ ВІД 11 БЕРЕЗНЯ 1997 РОКУ №30 „Про організацію навчання військовослужбовців Збройних Сил України основним положенням міжнародного гуманітарного права”.
У 1995 р. у Збройних Силах України розпочата робота, спрямована па організацію вивчення різними категоріями військовослужбовців основних положень міжнародного гуманітарного права, яке являє собою сукупність міжнародно-правових норм, спрямованих па обмеження методів і засобів збройної боротьби, визначення статусу жертв війни, відповідальності держав та осіб за порушення права війни.
Зокрема, підготовлено та надіслано до військ посібник для військовослужбовців строкової служби – Кодекс поведінки учасників бойових дій; у 1996 р, відпрацьовано та видано порадник для командного складу Збройних Сил України «Право війни».
Вживаються інші заходи щодо поширення знань про міжнародне гуманітарне право, необхідність яких випливає з міжнародних зобов'язань держави щодо виконання ратифікованих Україною Женевських конвенцій про захист жертв війни і Додаткових протоколів до них, інших міжнародних договорів, а також Воєнної доктрини України.
З метою ефективної організації навчання військовослужбовців Збройних Сил України основним положенням міжнародного гуманітарного права НАКАЗУЮ:
1.	Заступникам Міністра оборони України, начальникам управлінь центрального апарату Міністерства оборони України, начальнику залізничних військ – начальнику управління залізничних військ до 01.06.97 внести зміни і доповнення до програм бойової підготовки підлеглих військ, передбачивши па .заняттях з тактичної, тактико-спеціальної, спеціальної підготовки з рядовим і сержантським складом практичне відпрацювання таких питань:
поведінка у бою 30 хв.;
мінімальні правила, що захищають осіб, які не беруть участі у бойових діях, або перестали брати в них участь 30 хв.;
статус військовополонених, поводження з військовополоненими 30 хв.; 
захист культурних цінностей та цивільних осіб 30 хв.;
2.	Передбачити вивчення курсантами та слухачами у дисциплінах юридичного профілю (для юридичних спеціальностей) положень міжнародного гуманітарного права в обсязі не менше 10 годин за такими учбовими питаннями:
міжнародне гуманітарне право в системі міжнародного права;
застосування норм міжнародного гуманітарного права під час бойових дій та відповідальність за їх порушення;
положення міжнародного гуманітарного права про конкретні види зброї;
законодавство України про кримінальну відповідальність за деякі військові .злочини (порушення міжнародного гуманітарного права);
гуманітарної підготовки генералів, адміралів, офіцерів центрального апарату Міністерства оборони України, управлінь виді» Збройних Сил України, військових округів... Типового тематичного плану гуманітарної підготовки офіцерів з'єднань та частин..., передбачивши вивчення порадника для командного складу Збройних Сил України «Право війни» – за рахунок резерву годин, визначених для гуманітарної підготовки. 
ВИТЯГ З НАКАЗУ НАЧАЛЬНИКА ГЕНЕРАЛЬНОГО ШТАБУ ЗБРОЙНИХ СИЛ УКРАЇНИ ВІД 17 ГРУДНЯ 1999 РОКУ № 90 
"Про подальшу роботу щодо вивчення, розповсюдження та застосування міжнародного гуманітарного права в Збройних Силах України
У 1954 та 1990 роках відповідно Україною ратифіковані 4 Женевські конвенції про захист жертв війни та. два Додаткові протоколи до них, згідно з якими Україна взяла на себе зобов'язання "як у мирний, так і у воєнний час якнайширше розповсюджувати тексти цих конвенцій і? зокрема, включати їх вивчення в навчальні програми військової освіти з тим щоб з їх принципами були ознайомлені збройні сили".
Виходячи із взятих зобов'язань, у Збройних Силах України в цій сфері проведена певна робота. Значну допомогу Міністерству оборони України в галузі поширення знань серед особового складу Збройних Сил України про право збройних конфліктів надає регіональна делегація Міжнародного комітету Червоного Хреста в місті Києві.
Враховуючи, що в Україні завершується процес створення Міжвідомчої комісії по, імплементації в Україні міжнародного гуманітарного права до чинного законодавства України та беручи до увага взяті зобов'язання держави та її Збройних Сил щодо дотримання норм міжнародного гуманітарного права, з метою більш ефективної координації цієї роботи, НАКАЗУЮ:
1, Створити позаштатну робочу групу по координації робота щодо поширення знань з міжнародного гуманітарного права у Збройних Силах України, їх застосування і підтримання відповідних контактів з регіональною делегацією Міжнародного комітету Червоного Хреста у місті Києві. 
2.На робочу групу покласти такі завдання:
сприяння прийняттю нормативно-правових актів у Збройних Силах України у відповідності до положень конвенцій та договорів у сфері міжнародного гуманітарного права, учасницею яких є Україна;
вивчення та оцінка стану виконання в Збройних Силах України вимог Женевського та Гаазького права, які взяла на себе Україна, ратифікування відповідних міжнародних актів; 
сприяння розповсюдженню знань про міжнародне гуманітарне право серед особового складу, його застосування в Збройних Силах Украйни та підготовка пропозицій щодо ефективної організації цієї роботи;
організація взаємодії, обміну інформацією з Міжнародним комітетом Червоного Хреста та іншими організаціями, які здійснюють діяльність в області міжнародного гуманітарного права;
здійснення організаційних заходів, спрямованих на проведення в Збройних Силах України конференцій, семінарів, зборів тощо стосовно міжнародного гуманітарного права.
3. До 1 квітня 2000 року внести доповнення до програми бойової підготовки підлеглих військ у розділ, який стосується підготовки молодих солдатів (матросів), передбачивши вивчення молодими солдатами (матросами) основоположних, принципів міжнародного гуманітарного права. Час на вивчення – 3 години (за рахунок годин, передбачених на гуманітарну підготовку).
4. Забезпечити якісну підготовку та проведення заходів, передбачених планом співробітництва щодо поширення і застосування знань про міжнародне гуманітарне право (право збройних конфліктів) в Збройних Силах України за участю регіональної делегації Міжнародного комітету Червоного Хреста в Україні;
організувати впровадження вимог міжнародного гуманітарного права в документи, що регламентують підготовку військ (сил) і ведення операцій (бойових дій), їх всебічне забезпечення, що розробляються відповідними штабами;
забезпечити відпрацювання питань застосування міжнародного гуманітарного права в ході штабних навчань, тренувань, воєнних ігор та в бойовій підготовці з'єднань і військових частин:
призначити у відповідних штабах, управліннях відповідальну посадову особу за координацію вивчення і застосування міжнародного гуманітарного права.

б) Напрямки діяльності керівників всіх ланок військового керівництва щодо дотримання норм і принципів МГП.
Оскільки нормативно-правові акти, що складають правову базу міжнародного гуманітарного права стали частиною національного законодавства України, то тим самим наша держава взяла на себе певні зобов'язання, а саме – дотримуватись положень, що випливають з міжнародного гуманітарного права і, зокрема, поширювати ці знання.
Статті 47 першої Женевської конвенції „Про полегшення долі поранених і хворих у діючих арміях”, 48 другої Женевської конвенції „Про полегшення долі поранених, хворих і осіб, що постраждали від корабельних катастроф зі складу зброй них сил на морі”, 127 третьої Женевської конвенції „Про поводження з військовополоненими”, 144 четвертої Женевської конвенції „Про захист цивільного населення під час війни”, 83 першого Додаткового протоколу щодо захисту жертв міжнародних збройних конфліктів передбачають, що Високі Договірні Сторони зобов'язуються: „...як у мирний, так і у воєнний час якнайширше розповсюджувати тексти цих конвенцій в своїх країнах, зокрема, включати вивчення в навчальні програми військової та, якщо це можливо, цивільної освіти з тим, щоб з її принципами було ознайомлено все населення в цілому, зокрема, збройні сили, санітарний персонал та служителі церкви”.
До речі, статтею 57 Конституції України, передбачено, що „кожному гарантується право знати свої нрави і обов'язки”.
Реалізація обов'язку держави щодо правового інформування населення і, зокрема, військовослужбовців має забезпечуватися пропагандистською та виховною роботою серед різних верств населення за ініціативою, під контролем, і за фінансової підтримки з її боку. У тому числі в навчальних закладах усіх рівнів. Саме цього вимагає "Всесвітній план дій по вихованню в дусі міжнародного взаєморозуміння, співробітництва, миру і в дусі поваги прав і основних свобод", прийнятий 1993 року з участю нашої держави. 
Крім того, 3 грудня 1994 року в столиці Угорщини Будапешті Президент України підписав Кодекс поведінки, що стосується воєнно-політичних аспектів безпеки. Відповідно до статті 29 цього документа держави-учасниці зобов'язалися розповсюджувати в своїх країнах документи з міжнародного гуманітарного права, відображати свої зобов'язання в цій сфері у військових програмах і правилах. Більше того, "кожна держава-учасник забезпечуватиме ознайомлення особового складу його збройних сил з положеннями міжнародного гуманітарного права, міжнародними гуманітарними правилами, нормами і зобов'язаннями, що стосуються збройних конфліктів, а також усвідомлення кожним військовослужбовцем того, що він несе індивідуальну відповідальність згідно з національним законодавством і міжнародним правом за свої дії.
Ця ж відповідальність передбачена статтею 31 зазначеного Кодексу і для особового складу збройних сил, наділеного командними повноваженнями, їм забороняється протизаконне здійснення своїх повноважень віддавати накази, які протирічать національному законодавству і міжнародному праву. При цьому відповідальність командного складу жодною мірою не звільняє підлеглих від їх особистої відповідальності.
Необхідність проведення такої роботи випливає не тільки з Воєнної доктрини України (розділ 1.2), а й зі статей 59, 99 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, .затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року, які передбачають:
командир (начальник) зобов'язаний постійно виховувати підлеглих у дусі гуманізму та людяності спираючись при цьому на загальновизнані принципи міжнародного права;
під час збройного конфлікту – юрисконсульт (військової частини) виконує обов'язки юридичного радника командира полку.
11 березня 1997 року був виданий і направлений у війська (сили) наказ начальника Генерального штабу Збройних Сил України "Про організацію навчання військовослужбовців Збройних Сил України основним положенням міжнародного гуманітарного права", відповідно до якого передбачено на заняттях з тактичної, тактико-спеціальної, спеціальної підготовки з рядовим і сержантським складом практичне відпрацювання таких питань, як поведінка в бою; мінімальні правила, що захищають осіб, які не беруть участь в бойових діях, або перестали брати в них участь; статус військовополоненого; поводження з військовополоненими; захист культурних цінностей та цивільних осіб.
Також було передбачено знання положень міжнародного гуманітарного нрава курсантами та слухачами вищих військових навчальних закладів та вивчення всіма іншими категоріями військовослужбовців порадника для командного складу Збройних Сил України "Право війни".
Чи вигідно командиру (начальнику) дотримуватися норм і принципів міжнародного гуманітарного права? Відповідь повинна бути однозначна – "ТАК", оскільки дотримання норм права збройних конфліктів сприяє законності застосування збройної сили (правил застосування сили), взаємності. Тобто є спробою держав встановити певний, мінімум норм і правил поведінки втягнутих у конфлікт сторін з метою полегшити страждання жертв воєнних дій. 
Крім того, дотримання міжнародного гуманітарного права безпосередньо пов'язане з дисципліною у військах, забезпечує економію сил і засобів, створює певний образ збройних сил у засобах масової інформації. 
Це, певна річ, не повний перелік тих аргументів, що підтверджують необхідність дотримання норм і принципів МГП, але і їх достатньо, щоб зрозуміти, що інакше й бути не може.
Підтвердженням цьому є і рішення колегії Міністерства оборони України від 28 січня 1999 року, відповідно до якого розпочато, розпочинаючи з 1999-2000 навчального року, вивчення слухачами та курсантами військово-навчальних закладів Міністерства оборони України у межах дисципліни "Основи законодавства України" таких самостійних розділів, як міжнародне гуманітарне право, право прав людини.
Метою навчання МГП в Збройних Силах є піклування про те, щоб кожний військовослужбовець, виконуючи своє, завдання, дотримувався основних положень права війни, .заснованих на розрізненні військових і цивільних осіб, об'єктів, а також захищав усіх цивільних осіб і осіб, котрі не беруть чи більше не беруть участі в бойових діях, незалежно від часу, місця та інших обставин. 
Оскільки дотримання права війни безпосередньо пов'язане з дисципліною, його виконання має, природно, бути частиною військової підготовки, Тому з метою належного правового врегулювання бойової підготовки військ (сил) доцільно було б розробити і ввести в дію Керівництво по застосуванню норм МГП в їхній повсякденній діяльності. А воно, в свою чергу, могло б стати основою для наповнення нормами МГП документів щодо бойового застосування військ (сил).
Підстави для цього є: відповідним наказом Міністра оборони України передбачено "професійну підготовку спрямувати на засвоєння основ військових аспектів міжнародного права. Активно розробляти та впроваджувати у практику польової повітряної та морської виучки нові форми та способи дій військ (сил), які забезпечують найбільш ефективне виконання бойових завдань з найменшими втратами та з урахуванням військових аспектів міжнародного права щодо ведення бойових дій".
Передбачено покласти в основу професійної підготовки осіб офіцерського складу вивчення основ МГП, для чого на командирських зборах заплановано проводити семінари з цих питань. Найбільш ефективним є навчання в польових умовах. Вже зараз курсанти вищих військових навчальних закладів на заняттях демонструють практичні дії підрозділу з дотриманням норм і принципів МГП.
Ще одним важливим фактором є підготовка достатньої кількості викладачів, які могли б професійно викладати у військових навчальних закладах не тільки чинне військове законодавство України, а й МГП. Одним із шляхів до цього може бути створення на базі вищих військових навчальних закладів одномісячних підготовчих курсів інструкторів з застосування норм МГП у військах (силах), їх слухачами могли б бути як офіцери, що обіймають командні посади, так і юридичні радники (юрисконсульти), які з різних причин не вивчали міжнародного гуманітарного права. Завдяки цьому в подальшому можна було б забезпечити викладання знань з основ МГП для військовослужбовців строкової служби їхніми командирами з числа взводної і ротної ланок. 
Підготовка фахівців оперативно-тактичного, оперативно-стратегічного потребує більш чіткої деталізації нрава збройних конфліктів, збільшення годин па практичне застосування норм МГП під час планування та проведення командно-штабних навчань, практичного відпрацювання дій безпосередньо в умовах, застосування таких форм навчання, як рольові ігри, батальйонні навчання та інші,
При розробці процедури практичних дій необхідно враховувати специфічні потреби підрозділів усіх типів. Конкретні дії відділення чи взводу, що входять до складу роти чи батальйону, які у свою чергу, є частиною полку, відрізняються від дій ізольованого розвідувального чи іншого невеликого самостійного підрозділу. З іншого боку, конкретні дії мотострільців відрізняються від. того, що необхідно робити танковому підрозділу.
Командири (начальники) відповідно до статті 87 першого Додаткового протоколу зобов'язані контролювати дотримання МГП, а також повинні доповідати відповідним органам влади про його порушення. Тому в мирний час їм потрібно пройти спеціальну підготовку для виконання вищевказаних завдань, Це дасть їм змогу забезпечити знання підлеглими зобов'язань щодо вимог Женевських конвенцій та першого Додаткового протоколу (стаття 87/2). Ця вимога є дуже важливою тому, що командири (начальники) нестимуть відповідальність за порушення їхніми підлеглими за кону через свою необізнаність або незнання обов'язків.
Де в даний період військовослужбовцями Збройних Сил України можуть бути використані знання права збройних конфліктів? Зокрема, в операціях з підтримання миру в складі миротворчих сил ООН, проведенні яких складниками успіху є дисциплінованість, професійна підготовленість військових, контингентів, котрі забезпечують широке представництво світового співтовариства, і знаходяться під ефективним спільним командуванням, а також чіткі і зрозумілі принципи і способи ведення дій, які користуються повагою у військах, особливо правила застосування сили,
З метою подальшої роботи по вивченню, розповсюдженню та застосуванню МГП в Збройних Силах України відповідним наказом від 17 грудня 1999 року № 90 начальника Генерального штабу Збройних Сил України створено позаштатну робочу групу. На неї покладені відповідні завдання щодо вивчення та розповсюдження принципів та норм. МГП у збройних силах. Згідно з цим наказом певне коло завдань покладено на командирів (начальників) всіх рівнів.
Щоб більш цілеспрямовано впроваджувати норми і приписи Женевських конвенцій в життя військ (сил), доцільно якомога швидше підготувати переклад та видання українською мовою Женевських конвенцій та Додаткових протоколів до них.
Кінцевою метою виховання у військовослужбовців права війни є забезпечення поваги до цього права. Таке навчання має бути переконливим. Для створення сприятливого психологічного клімату потрібна підтримка органів, відповідальних за організацію занять в Збройних Силах, і всіх військових посадових осіб.
З цією метою протягом останніх років для військовослужбовців Збройних Сил України підготовлено цілу низку навчальних посібників і довідників, а саме: "Кодекс поведінки учасників бойових дій", виданий в 1995 і 1998 роках; "Право війни" 1996 і 1997 років видання; „Право війни. Вибрані питання”, „Міжнародне право про правила поведінки учасників військових дій (комбатантів)”, видані 1997 року; „Учбові нариси миротворчих операцій (з можливими рішеннями)” 1998 року видання: „Міжнародне гуманітарне право”, „Довідник з питань міжнародного морського і військового права”; виданих у 2000 році, що містять матеріали про МГП.
Можна бути переконаним у тому; що дії всіх, хто дотримується порядку і дисципліни, поводиться відповідно до Женевських, Гаазьких конвенцій. Додаткових протоколів та інших міжнародних актів, відповідати муть нормам і принципам міжнародного гуманітарного права, що сприятиме підвищенню міжнародного престижу України, її Збройних Сил, зробить істотний внесок у гуманізацію міжнародних відносин.

ВИСНОВКИ
Аналізуючи події двадцятого сторіччя, американські політики дійшли висновку, що більш кривавого періоду в історії людства не було. У обнародуваній доповіді "Стан війни" американські експерти зазначають, що з 1900 року в різноманітних війнах і конфліктах загинуло за най скромнішими підрахунками 110 млн. мешканців Земної кулі – більше, ніж в усіх війнах попередніх сторіч, разом узятих.
Цікаво, що після найбільш кровопролитної війни за всю історію цивілізації – Другої світової - число збройних конфліктів (зрозуміло, куди меншого масштабу) у світі тільки збільшувалося. А після зникнення глобального протистояння і закінчення "холодної війни" світ зовсім не зітхнув спокійно – кількість "гарячих точок" зростала лавиною.
Якщо прагматично підійти до оцінки сучасних світових реалій (особливо після здійснення жахливих терористичних актів 11 вересня 2001 року у Нью-Йорку,                 11 березня 2004 року у Мадриді та цього року у Великій Британії, загострення Палестино-Ізраїльського конфлікту, нескінченних збройних протистоянь на Африканському континенті) то слід констатувати, що закінчення війн у двадцять першому сторіччі теж навряд чи варто очікувати. Загальна зовнішньополітична ситуація в Європі та світі спонукає уряди більшості країн не поспішати відмовлятися від армій і військових витрат.
Тому активна діяльність міжнародних урядових і неурядових організацій щодо підтримки миру стає зараз все більш актуальнішою та визначальною. Важливу роль в цьому відіграють миротворчі операції під егідою ООН.
У цьому відношенні показовою є участь України у миротворчості. Так, за десять років подібної діяльності близько 20 тисяч українських військових і цивільних спеціалістів входило і входять у контингенти "блакитних касок". За свідченням високопосадовців Організації об'єднаних націй та керівництва НАТО участь військовослужбовців Збройних Сил України в міжнародних миротворчих операціях заслуговує самої високої оцінки. Наші миротворці підтвердили і продовжують підтверджувати це, виконуючи гуманітарні завдання в Косово, Лівані, Сьєрра-Леоне, Республіці Ірак і т.д.
Тому при опрацювання спільних дій зі збройними силами інших країн - зокрема, з силами НАТО та партнерами в ході миротворчих операцій, все більшої актуальності набуває досконале знання нашими військовослужбовцями змісту Женевських конвенцій. Додаткових протоколів та інших міжнародних актів, неухильне дотримання принципів та норм міжнародного гуманітарного права.
Взірцеве виконання вимог права збройного конфлікту ще більше підніме міжнародний авторитет України та її війська, сприятиме зміцненню миру та стабільності.

СПИСОК ВИКОРИСТАНОЇ ЛІТЕРАТУРИ
1.	Міжнародне гуманітарне право: Навчальний посібник /Під загальною ред. В.Л. Базова. – К.: "Варта", 2000. – 176 с.
2.	М. Карпенко. Міжнародне гуманітарне право. // Народна армія, 2000. – 26 липня, 2 серпня. – С. 6.
3.	А. Папікян. Міжнародне гуманітарне право і дотримання його норм під час ведення бойових дій та участі у миротворчих операціях. //Армія України, 2000. – 22 серпня. – С. 5 – 8.
4.	Й. Фельдман. Міжнародне гуманітарне право: історія, основні принципи та відповідальність. // Народна армія, 2000. – 23 грудня. – С. З – 6.